<<
Září
>>
|
Po | Út | St | Čt | Pá | So | Ne |
| | | | | |
1 |
2 |
3 |
4 |
5 |
6 |
7 |
8 |
9 |
10 |
11 |
12 |
13 |
14 |
15 |
16 |
17 |
18 |
19 |
20 |
21 |
22 |
23 |
24 |
25 |
26 |
27 |
28 |
29 |
30 |
| | | | | |
|
Stránku si právě čte 177 lidí.
|
|
Komentáře ke článku: Monodialog (ze dne 26.11.2006, autor článku: Ivo-Hary)
Komentář ze dne: 28.11.2006 10:25:16
Autor: GreenEyes (@)
Titulek:
Cetlo se to dobre.
Mam dve vyhrady. Prvni stylistickou, druhou vůci obsahu:
1) V nekterych odstavcich je text primo preplnen obrovskym mnozstvim zaporu (ne, ne-, neni atd.). Napr."A to že k Tobě necítím strach ani zášť či nenávist, neznamená, že nebudu trpce želet, vezmeš-li si kohokoliv z mi blízkých tam, kde to neznáš ani Ty, jsouc pouhým průvodcem k prahu, který je Tobě zapovězen, tam, odkud se ještě nikdo nevrátil a pokud někdo nahlédl a zůstal s námi, není...". Pri cteni to vadilo.
2) Sice dilo melo spad, ale zaver byl od zacatku predvidatelny.
Toto byly dve neosobni vyhrady. Ted dve osobni:
1) Vadil mi ten anatomicky popis one damy... Nemohu to racionalne zduvodnit, ale vadil. Trochu mi to pripominalo cervenou knihovnu a eroticke paperbacky. Na druhe strane musim rici, ze mne ve filmu "Meet Joe Black" take fascinoval smrt v podani Brada Pitta. Asi to jsou pohlavni rozdily vnimani
-)
2) Asi mi chybi pokora... Co asi! Jasne, ze mi chybi. Ja bych ji ruku nepodala i kdybych mela na drzku spadnout. Ostatne potkavame ji tolikrat za zivot - umirame pokazde, kdyz nas opusti laska, kdyz zradime svoje idealy... Mnohokrat se podivame do oci tem malym smrtkam ... Az zjistime, ze se na druhem brehu musime zvednout a znovu zit. Asi proto nemam k ni uctu. Zadnou. Myslim si, ze lide umiraji v okamziku, kdyz se uz nechteji vyvijet (i kdyz tvrdi, ze nemohou). Holt, promluvila neortodoxni buddhistka.
Pekne jsi to napsal! -) Ale nesouhlasim!
|
Reakce na komentář ""
************** * **************
Monodialog s někým se určitě potkáme - a záleží i na nás, jaké to setkání bude
Vítej, má známá neznámá.
Postůj, poseď, setrvej na chvilečku.
Vím, říkají, že se nikdy nezastavíš, nikdy neodpočineš, a jistě mají
pravdu; ale máš tolik tváří, tolik podob, tolik zosobnění, že
jedna-jedno z nich tady může klidně pobýt, abych hovořil nejen o Tobě,
ale přímo s Tebou, a z očí do očí, jestli si ovšem troufnu do nich
pohlédnout.
Kdo vlastně jsi? Vždyť jsi jen abstraktní slovo, byť
s konkrétními důsledky, jen jméno přidělené lidmi zlomovému okamžiku,
kdy náš vnitřní čas narazí na nepohnutou věčnost a zůstane jen
nepochopitelně neuchopitelné prázdno; kdy končí něco, na čem jim velmi,
velmi záleží, čemu se dostalo pojmenování Život. Ten málokdy bývá
vnímán jako osoba s lidskými rysy, a jeho začátek - Zrození - snad
vůbec ne, proč také, vždyť každý je zrozen z matky, která dává život, o
to palčivěji je pociťováno, kdo že vlastně život bere ...
A
přitom jsi nutná. Bez Tebe by život, který sám sebe horečně
reprodukuje, zahltil, zadusil, ušlapal sám sebe. Ba dokonce, Ty jsi
největším přítelem života, jen kvůli Tobě vyvíjí takovou neutuchající
existenci.
Přesto, jakmile si Tě člověk uvědomil, začal toužit,
aby se ti vyhnul, aby Tě přelstil. A moudří rozpoznali bláhovost
takového počínání. Stará řecká báj zpívá o pošetilci, který si vyprosil
život věčný, ale zapomněl na věčné mládí, a tak sesychal a plakal, až
se změnil v cikádu. A geniální a na dřeň bytí vidící Jonathan Swift
tuto ideu oprášil, když se jeho Gulliver setkává se Struldbrugy, krutě
postiženými jednotlivci, kteří nemohou umřít, i když stárnou a jsou
postihováni všemi stařeckými neduhy, slepotou a senilitou. Vskutku
hrůzná představa.
To Tolkienovi elfové (neboli prvorození) mají
sice darován neohraničený život a svěžest těla i ducha, ale mohou být
buď zabiti, anebo v průběhu žití se jejich láska k zemi stává stále
truchlivější, až se nakonec utrápí nezhojitelným žalem. A Tolkienovi
lidé (druhorození) dostanou od Ilúvatara veliký dar - ano, výslovně Dar
- Tebe, aby jejich život byl krátký a přitom naplněn horoucím tepem
srdce a dychtivostí mysli. Až Melkor-Morgoth, kazící všechno velkolepé
dílo, naplnil vědomí konce temnotou a děsem.
Buď jak buď, byla jsi a budeš. Pokaždé jiná a přesto stále stejná. Mnohé děsíš, jiné magicky přitahuješ.
A snad každý si Tě představuje jako reálnou bytost. Tolik malířů, ať
slavných a zručných, či zapadlých a neumětelů, Tě zpodobnilo, malovali
i Tvůj Triumf, například Pieter Breughel starší na sugestivním obraze
jako vítězství oživlých kostlivců, což je nejobvyklejší představa. Pro
mnohé jsi často stařenou s tváří zkřivenou zlobou a s chtivými
pokroucenými hnáty s drápavými prsty.
Proč tolik hrůzy, vždyť Ty
sama nejsi zlá, ba pro mnohé jsi vzorem spravedlnosti, neúplatné a
měřící každému stejně. A tak z mnoha Tvých obrazů nemohu opomenout
Černého králíka z Inlé, tichého a majestátního, tak magicky několika
slovy podaného Richardem Adamsem v Daleké cestě za domovem divokých
králíků. A další fascinující podobu přináší Terry Pratchett. Na jeho
Úžasné Zeměploše jsi mužem a Tvé jméno je změněno přidáním háčku k
poslední samohlásce - vskutku působivé.
Pro mne, jak na Tebe
hledím, ovšem jen pokradmu, jsi však ženou. A to mladou a krásnou.
Věčně mladou a věčně krásnou, mrazivě mladou a mrazivě krásnou.
Dokonale krásnou, až se to lidskému chápání vymyká a působí cize a
odtažitě. Naprostou hladkost a souměrnost tváře nic neruší, zrak se
nemá čeho zachytit a bloudí zmaten a nechápajíc. Jen černočerná čerň a
nadbělejěí bělost jsou Tvé barvy. V nezemsky krásném bílém obličeji
nejtemnější černí pod skvostnými jemnými obloučky obočí planou Tvoje
oči, převeliké hluboké oči; neradno do nich pohlédnout; jsou jako moře
nezměrné hloubi a stáří, pohltí mysl neopatrného zvědavce a pozná on
nekonečnost větší nekonečnosti vesmíru. Stejnou černí temně září Tvá
ústa. Překrásná křivka úst. Nikdy se neusmějí, ani se nezkřiví v
úšklebku, nepromluví, ač tolik by toho mohla vyprávět; zůstanou
nepohnuta ve svém zamyšleném, vědoucím výrazu. Někdy přemýšlím, zda Tě
nepotkal Mistr Leonardo a nevtělil chabý odlesk Tvého zjevu ústům Mony
Lisy.
Ač bílá je pleť, přesto zdá se, že neodráží žádné světlo, vsává je a vězní v bludném koloběhu.
Vlasy jsou přejemné, přepevné, černé jak nejtemnější noc beze hvězd,
lehce zkadeřené, spadají na Tvá ramena a splývají až téměř po samu zem
jako drahocenná, vzdušná a neproniknutelná tkanina, hladící Tvé boky,
jež neznají jiné polaskání; pár pramenů se vine kolem ňader ku klínu a
kolenům.
Tvá postava je zcela v souzvuku s Tvou tváří. Štíhlá a
pevná, vysoká, nijak vychrtlá, naopak jemně graciézní, zcela souměrných
údů. Neuvěřitelná běl pokožky je narušena jen třemi jasně temnými
výkřiky jak bradavek malých jemně kroužených prsů, jejichž hroty by
probily na kost dlaň každého blouznivého odvážlivce, tak i trojúhelníku
klína, s porostem tak jemným, tak hustým, že ukrývá jakékoliv
anatomické detaily.
Krok Tvůj je rychlý a pevný, tichý a důsledný, s vědomím určeného cíle i neodvratnosti chvíle.
Uvažuji, zda nosíš nějaké oblečení. Jistě by ses bez něj obešla,
necítíš zimu a nemusíš se obávat zvědavých pohledů, kdo Tě spatří,
rozhodně nemarní čas prohlížením, ale hledí uniknout co nejdále. Ale
přisoudím Ti šat, zcela hodný Tvé pleti, roucho jemné, volně splývavé,
neproniknutelně černé a přitom dokonale průsvitné, beze švů, v jemných
záhybech objímající Tvou postavu, jediné objetí, které přetrvává, každé
jiné má osudový důsledek; a je málo těch, kteří vyvázli, se šrámy na
těle a duši.
Taková jsi mne přišla navštívit v mé mysli a možná i
blíže, aniž bych to tušil, dnes jen pro chvilku rozmluvy, rozjímání. Je
zřejmé, že se Tě nebojím a do jisté míry Tě obdivuji. Těším se na
cestu, na kterou mne jistě jednou vyzveš, je to poslední dobrodružství
této mé dnešní existence. A věřím že si budu moci notovat s Prorokem
Chalíla Džibrána:
* Jen když se napijete z řeky ticha, budete opravdu zpívat *
* A až dosáhnete vrcholu hory, teprve pak začnete skutečně stoupat *
* A až si země učiní nárok na vaše kosti, teprve pak budete opravdu tančit *
Rád si však toto potěšení odepřu, co nejdéle, jak jen to bude možné. A
to že k Tobě necítím strach ani zášť či nenávist, neznamená, že nebudu
trpce želet, vezmeš-li si kohokoliv z mi blízkých tam, kde to neznáš
ani Ty, jsouc pouhým průvodcem k prahu, který je Tobě zapovězen, tam,
odkud se ještě nikdo nevrátil a pokud někdo nahlédl a zůstal s námi,
není jeho svědectví přes oponu zamlženého vnímání co věřit, byť se
některé rysy podivuhodně shodují, že, pane Raymonde A. Moody ... Za ten
žal nemůžeš Ty, jsi pouze nástrojem toho, čemu můžeme říkat Osud, Bůh,
Náhoda, Karma, Předurčení; přesto ta bolest je nevýslovná a
nesdělitelná. Ale s tím Tě nebudu zatěžovat, takové rozumování Ti
nesluší a nepřísluší, Ty spravedlivá a nestranná i bezlítostná.
Nu, je na čase se rozloučit … Ty půjdeš opět dál za svými neradostnými
povinnostmi a já za svými tu více, tu méně radostnými, tak to už bývá;
i za svými tužbami, toto slovo pro Tebe však nic neznamená.
Ano, Ne - ruku ti nepodám, ne teď a dobrovolně vůbec nikdy.
Ale, prosím, na odchodnou se jemně dotkni svým malíčkem mého malíčku.
Protože se říkává: Více si váží Života ten, na koho sáhla Smrt.
|
Zobrazit článek Monodialog
|
|